Автомат Калашникова Vs. Культура
У періоди серйозних політичних зламів, таких що відбуваються зараз в Україні, культура виявляється безпорадною. Майдан показав, що переконати свого "опонента" можна лише за допомогою автомата ...
Додано:
Громадський Простір
![Культура](https://www.prostir.ua/wp-content/uploads/2014/11/10155380_10152460452314294_6432970711455983565_n.jpg)
У періоди серйозних політичних зламів, таких що відбуваються зараз в Україні, культура виявляється безпорадною. Майдан показав, що переконати свого “опонента” можна лише за допомогою автомата Калашникова чи коктейлю Молотова. Це один із висновків українських інтелектуалів, озвучених на дискусії “Як Майдан змінив культуру?”
За словами Григорія Грабовича, в українській державі від часів незалежності культура завжди була на узбіччі. Для влади найважливішими були потоки грошей та силові структури, а останніми – культура та освіта.
Основне питання, над яким варто задуматись, вважає професор, це те, що Україні ніколи не бракувало таланту, але Україні завжди бракувало нормально функціонуючих інституцій.
Такі поняття як демократія, справедливість, рівність в основному обговорюються та заговорюються, а на Майдані люди сприйняли їх серйозно та почали втілювати їх у життя. Як вважає Василь Черепанин, це виклик не тільки для самих інтелектуалів, але й для всього сучасного європейського розуміння політичної культури. Майдан став викликом самій Європі, він повернув Європу до її власних витоків, до демосу. Він показав Європі, що цінності треба реалізовувати практично.
Сьогодні постає питання – як справитись із викликом, який поставив Майдан перед усіма нами. З’явились нові сенси, що потребують нового опрацювання. І це тільки початок процесу.
“Я не знаю, чи Ейнауді взагалі свідомий того, що саме його мелодії стали такими відомими в Україні завдяки цьому революційному піаніно. Але мені здається, що в цьому є певна іронія. Людина, яка в цей момент зробила важкий вибір (композитор “увійшов в річище популярної масової культури”, роботи поєднують класичні традиції з елементами поп, рок, фолк музики і інших сучасних течій – авт.), і не усвідомлюючи цього, стала частиною дуже масового, дуже низового. …можливо це лише один з багатьох епізодів, але мені здається, що він все ж таки доволі промовистий. І ці мелодії доволі промовисті…. ці мелодії прості, там немає якоїсь мистецької вишуканості… мені видається, що культура на Майдані вчила, зокрема, людей, які звикли до якихось вишуканих мистецьких форм, вона їх вчила трошки смиренню, вона вчила їх дослухатися до масового, до низового…до передбачливого, і може трошки більш дружньо до нього ставитися”.
Ще однією тенденцією, яку відмітила Оксана Форостина, було те, що крім локальних, занурених у місцевий контекст, виявів творчості на Майдані, було дуже багато посилів на глобальну популярну культуру, те що зрозуміло в інших культурах. Майданний низовий фольклор переплівся із “Зоряними війнами” та “Володарем перснів”.
Портрет Бетховена на барикадах, “Ода радості”, яка звучала вранці 18 лютого на Інститутській, – це не є змінами, а проявлення того, що у нас вже є.
“Для мене особисто всі ці події, події цієї зими, цієї весни, це свідчення такої величезної культурної поразки….Це цілковита втрата ілюзій всіма нами, з одного боку, а з іншого боку, це цілковите усвідомлення того, за допомогою якихось …культурних ініціатив нічого не можна змінити”,- Сергій Жадан.
За словами Сергія Жадана, Майдан показав, що культура знаходиться а маргінесі та нічого не вирішує. Про це треба також говорити.
Людям, для того, щоб цю трагедію “небуття” пережити, треба було чимось збільшуватись. Янукович був президентом Сходу, бо він збільшував цих людей, заповнював їх “небуття”, а зараз таку роль грає Путін та РФ.
“Коли він стоїть з автоматом калашникова і каже почуйте мене, він не видається сам собі смішним, бо він сам не існує. Тож не існує нічого, є тільки смерть”.
Виводити людей із небуття має культура, але не імітована та не профанована.
У хаосі, що зараз панує на Сході, ризикують бути знищеними ті тонкі прошарки культури та європейських цінностей, які там є зараз. Тому Україні як ніколи зараз дуже сильно потрібна підтримка Європи, зауважив Костяним Скоркін. Україна стаючи європейською державою має відчувати підтримку тих людей, які уже є Європою.
“За сорок років я з радянського єврея став українським євреєм. І цей шлях зайняв 40 років. Це питання не культури, це питання того, що називаю я, і не тільки я, – питання ідентичності”. Коли з’явилось питання вибору – виходити нам на Майдан чи не виходити, ставати по це бік барикад чи по інший, – то у нас спрацювала саме ця цивілізаційна ідентичність.
Йосиф Зісельс виділяє дві різні ідентичності - європейську та євразійську, що визначають характер суспільства: “Межа між людьми проходить не по Дніпру і не по східних кордонах України. Це межа між двома цивілізаційними ідентичностями. У нас, у 45 млн. українців, вона проходять через серце кожного з нас. Понад триста років впливають два вагових центра ідентичностей – європейський та євразійський. І всі ми сформувалися під впливом цих двох центрів. Ми всі трохи європейці і трохи євразійці. Звичайно, на Галичині більше європейського, на Донбасі більше євразійського. Це що, провина їхня? Ні. Ми різні. Чи можуть ці ідентичності співіснувати мирно? Так… Але ми не повинні нав’язувати один одному силовими засобами свою ідентичність. Бо колективна цивілізаційна ідентичність має велику енергію опору. …. давайте не примушувати їх ставати швидше європейцями ніж вони можуть. …давайте розмовляти з ними тою мовою, яку вони краще розуміють, тобто російською, бо вони інакше нас не сприймуть”.
______________________________________________
15-19 травня у Києві пройшла конференція «Мислити з Україною», участь в якій взяли інтелектуали з усього світу. Ця безпрецедентна зустріч міжнародних та українських інтелектуалів була ініційована Леоном Візельтіром (журнал “The New Republic”) та Тімоті Снайдером (Єльський університет). За всю історію сучасної України це найбільш масштабна подія за рівнем амбіцій та дискусії.